אמא מדהימה
לא ישנה הרבה לילות, אבל
תמיד הייתה שם עם חיוך
הטנקים, נוסעים לפנינו
אז אנחנו הגענו, כל החיילים
אני הייתי אחד מהמפקדים של היחידה שלי
ואני עומד שם על הנגמש
ורואה את כל הפצצות מתחילות לפעול על הטנקים
שנוסעים לפנינו
החברים שלי יושבים בתוך הנגמש, שומעים את כל הפיצוצים
ושואלים אותי מה זה? אני זוכר שאיך שאני עונה להם
שלושה כדורים שורקים לי מעל הראש
אני יורד למטה ואומר לחברה, או קי יורים עלינו.
אמרו לנו, שאנחנו...
הצנחנים לא מפחדים מכלום אבל אני זוכר
את עצמי בן עשרים, ופחדתי. לגמרי פחדתי
אנחנו מתחילים להיכנס לבתים של מחנה הפליטים
היחידה שלנו התמחתה בחומרי נפץ, ואנחנו צריכים ללכת
בית אחרי בית ולפוצץ חור בקיר
כי לא יכולנו להיכנס דרך הדלתות,
מכיוון שרובם היו ממולכדות עם פצצות.
ביום הראשון, אחד מחברינו מיחידה אחרת
איבד את העין שלו
אני זוכר שפחדנו אבל פשוט המשכנו לעשות
מה שהיינו צריכים לעשות.
וניסינו לתפוס את כל המחבלים.
מפקד יחידתנו עזב את היחידה בערך כמה
חודשים קודם לכן לחזור לארוסתו
ואז כששמע שיש את המבצע הזה,
הוא החליט לחזור ולהצטרף אלינו.
באותו הלילה בסביבות 5–6
אנחנו בתוך בית, אני יושב כאן,
ויש כאן חלון גדול שבו המפקד שלנו
וחבר אחר עומדים, ופתאום אנו שומעים
‫{‬ירייה}
הוא נופל לרצפה
יש לנו ווסטים, והווסט מגיע
כל הדרך עד לכאן, והכדור
נכנס לו ישר בלב
מילימטר אחד למעלה וכנראה שזה היה
כדור מאחת היחידות שלנו כי היה
כל כך הרבה בלאגן בתוך המחנה פליטים הקטן הזה
הם זיהו אותו כאויב
הוא... הוא מת. במקום, אתה יודע
נכנסנו לבית הזה בסביבות חצות,
ופוצצנו חור בקיר
אני קופץ ראשון ואני רואה את האבא של המשפחה, ואנחנו,
ואנחנו חייבים לכוון לו רובה לראש כדי לוודא
שהוא לא מתכוון לפגוע בנו
אשתו באה,עם תינוקת יפה בת שנתיים
בידיים שלה, וילד בן 5 אני מניח ביד השניה
והם בוכים, כמובן, מתעוררים בחצות,
ורואים אותי עומד שם ומחזיק
את הרובה לכיון...
זה היה הרגע הזה, ש... אני מביט עליה
הילדה הקטנה הזאת, עם הדמעות, ומסתכל לה
בעיניים ואני לא יודע איך להגיד את זה אפילו
אבל משהו ממש השתנה בי,
ואוו! תראו את זה! אלוהים.
תאיו! אתה מוכן לנסוע במשאית?
הורדנו את הרובה כמובן מהאבא,
אנו מבינים שהם פשוט משפחה ממש נחמדה
בלי שום כוונה ... והאבא מביט בי
ואומר...
׳למה לא דפקתם בדלת?׳
׳למה פוצצתם את הקיר?’
’הייתי פותח לכם’
ו ... שנינו פשוט מתחילים לצחוק כל כך חזק,
מעומק ליבנו, אני זוכר
את הרגע הזה אתה יודע...
אחרי כל היום הזה הייתי עם המון דברים
על הראש, המפקד שלי, האיש היפה הזה
שהערצתי כל כך וצחקתי איתו רק לפני כמה שעות,
זאת הייתה הפעם האחרונה שצחקנו ביחד.
לא יכולתי להוציא מהראש את
המבט של התינוקת הבוכה בת השנתיים
כל המלחמה הזאת, למה?
הרגע הזה, של לעמוד שם עם
׳האויב’ ולצחוק
צחוק אמיתי כזה מהבטן בין גבר לגבר
באמצע של... מלחמה אכזרית,
זה החזיר אותי לאנושיות שלי בגדול
אנחנו תמיד יכולים לבחור,
זה יהיה הבית שלנו תאיו
תמיד יש בחירה בחיים שלנו,
יש נסיבות משוגעות מאיפה שאנחנו
באים, בישראל, זו המציאות שלנו,
אין נכון או לא נכון כי
אנשים סובלים.
הדרך הקלה ביותר עבורי הייתה ללכת ולהגיד
אההה... כל הערבים... או... הם ניסו להרוג אותנו
או אתה יודע, להוציא את כל השנאה שלי מהמקום הזה
אנחנו תמיד יכולים לבחור בין פחד או אהבה
יצרתי את צבא האהבה.
אמרתי שזו תהיה המשימה שלי.
אני יודע שאני לא יכול לשנות את העולם הזה,
אני לא יכול לבוא ולדבר עם שני הצדדים ו
להגיד ’או קי, בואו נעצור את זה’
זה הרבה יותר עמוק מזה.
בעולם שלנו המון אנשים מתעוררים
ומתחילים להרגיש שמשהו פה לא נכון
כל המציאות שלמדתי, כל מה שלמדתי,
זה פשוט לא... הדברים שההורים שלי
לימדו אותי, שהחברה לימדה אותי
זה פשוט לא מהדהד עם מי שאני,
הייתי מבוהל לדבר על סיפור הצבא שלי
במשך כל כך הרבה שנים כי אני יודע
מה אנשים יגידו, ואני יודע איך יהיו הדעות
אם מישהו באמת יעז לומר משהו על זה
בניתי את האתר הזה, את הקהילה, ולדעתי
יש כל כך הרבה מנהיגים ומאמינים,
אנשי לב, שמרגישים ממש
שונה, אבל אין להם באמת
את הסביבה המתאימה,
המשימה של צבא האהבה היא לחבר בין
כל האנשים האלו
ורציתי לתת פלטפורמה, במה,
לאנשים האלה לממש באמת את כוחם
ולאפשר להם, לבטא את עצמם באופן מלא,
בסביבה בטוחה
יש לנו את הפלטפורמה המקוונת, שיהיה בה
הרבה מאוד אינפורמציה, שזמינה
בעולם, על איך באמת להגיע
למה שיש לנו בפנים, ואיך לאפשר לעצמנו
להיות מי שאנחנו באמת.
ואנחנו הולכים גם לעשות אירועים.
אירועים חיים ברחבי העולם, בהם אנשים
יכולים לבוא ולהרגיש בטוחים וליצור תנועה
סוג אחר של צבא ...
וזה מגיע עם הרבה פחדים.
לעזוב את הבית שלנו, לעזוב את מקום העבודה שלנו,
נוסעים במשאית, אנחנו מפחדים,
יש לנו הרבה דאגות,
אבל אנחנו מרגישים התרגשות גדולה,
אנו מרגישים שינוי כזה חדש,
בא לנו לחיים...
עכשיו כשאני רואה את הילדים, מלאי אהבה,
ואני חושב שזה מה שכולנו, אבל גדלתי
במדינה, שזה... אני לא אוהב להגיד את זה
אבל מלאה בשנאה, בגלל המצב שאנחנו נמצאים בו
ההגעה לאוסטרליה הייתה פתיחת עיניים ענקית עבורי.
מדינה בה אנשים מסתובבים ואומרים
’אין דאגות חבר’ וכשאתה בא
ממדינה שמלאה דאגות,
עדיין יש לי חברים מלבנון, איראן, עירק,
הם אנשים שאתה יודע, אנחנו גדלנו
וחשבנו שהם האויבים שלנו
אמא שלי אומרת שכבר מגיל ארבע
הייתי שואל אותה את השאלות המוזרות ביותר לפני
שהייתי הולך לישון, זה כמעט הגיל
של הילד שלי תאיו
היא אומרת שהייתי אומר לה שאני לא
רוצה ללכת לצבא כשהייתי בן ארבע.
אמא שלי, אני חושב שהיא לא ישנה בערך
עשר שנים אתה יודע, אני הלכתי לצבא ואז
אחי השני הלך לצבא ואז
אחי הצעיר הולך לצבא, ו ...
עכשיו אני אבא, ואני יודע, שאני לא אהיה
מסוגל לישון אם הילד שלי ילך עם נשק,
במקומות שבהם אני הייתי.